PODLE ROMÁNU
DUMASŮV KLUB
ARTURA PEREZE-REVERTEA
To je působivá sbírka. Máte tu několik velmi vzácných vydání.
- Určitě je chcete prodat všechny? - Otci k ničemu nejsou. Už ne.
Ne, co je na tom takto.
Ta knihovna pro něj byla celý svět. Teď je z ní jen bolestná vzpomínka.
Nesmírně bolestná.
Rozumím.
Nuže,
zcela hrubým předběžným odhadem tu máte sbírku
- …v hodnotě takových 600 000 dolarů. - Šesti set?
Ano, tak přibližně.
Vybral jsem jeden či dva svazky, co si zaslouží zvláštní pozornost.
Důležitý je například tento Persiles.
Toho bych se nevzdával. Ten neztratí hodnotu nikdy.
- Je to dobrá investice. - Je hodnotný?
Velmi hodnotný.
Co se týká této Hipemortomachia di Políphilo
od Colonny z roku 1545 z Benátek,
na tu vám rozhodně kupce seženu.
Toho zbytku bych se ale za méně než 500 000 nevzdával.
Za žádných okolností.
Může trvat zhruba měsíc, než pro ně najdeme místo.
- Buďte trpěliví. - Měsíc?
Ano, nebo dva. To záleží na tom, jak moc spěcháte.
- Čím víc spěchu, tím méně peněz. - Jistě.
Tak asi tolik k mým radám.
Jistě se to nechystáte uspěchat,
ale klidně to proberte s dalším znalcem.
Kdybyste měli nějaké otázky, víte, kde mě najít.
Abych nezapomněl, toto čtyřdílné vydání Dona Quijota
je docela hezké, ale nijak zvlášť cenné.
Můžu vás ho klidně zbavit
hned teď.
- Kolik máte tak na mysli? - Nemůžu vám dát víc než 4 000.
- Úplně maximálně 4 200 dolarů. - Dobře.
- Ty? - Čau, Witkine.
- Časem jsi zrovna nemrhal. - Je tam malé jmění, posluš si.
- Jsi sup, Corso. Sup. - Kdo v naší branži není?
- Ty by ses snížil k čemukoli. - Pro Quixota od Ybarry? To si piš.
- Všehoschopný. Naprosto bezcharakterní! - Veselý lov.
BERNIEHO VZÁCNÉ KNIHY
ZAVŘENO
Akorát jsem domluvil s Witkinem.
Dští síru.
Vážně? Co má za problém?
Tvrdí, že jsi překupnický penězchtivý mizera.
Myslel, že tu koupi má v kapse.
- Prý jsi mu zkazil nadhoz. - Měl rychleji vyrazit z mety.
- Můžu? - Jasně.
Taky říkal, že jsi to s tím odhadem hrozně uspěchal,
tak jsou teď ti lidé úplně zbrklí.
Chtějí teď za ty knihy dvojnásobek jejich skutečné hodnoty.
Na rovinu, podělal jsi ho. Tak se tomu říká.
- Ano, tak se tomu říká. - Říkal ale, že jsi taky čmajzl Dona Qui…
Ybarrův Don Quixote z roku 1780.
Všechny čtyři svazky.
No, do prdele práce.
Úžasné. To je skvělé, jsi nejlepší.
Ten tvůj klient, ten Švýcar.
Bude o tohle mít ještě zájem?
Mám za zadkem Witkina. Řekl jsem mu, že s tím nemám co dělat.
Až na 10 %.
Dvacet procent. Ten Švýcar byl můj klient.
- To se nedohodneme. - Tak 15 %, kvůli mým dětem.
- Žádné nemáš. - Jsem ještě mladý, dej mi čas.
Deset.
VYDAVATELSTVÍ BALKAN
Dneska ne.
…v kontextu současnosti…
DÉMONI VE STŘEDOVĚKÉ LITERATUŘE BORIS BALKAN, PHD.
…a dřív v 80. letech 16. století v eDe la dEmonomanie des Sorciers…
Francouze Jeana Bodina.
Bodin byl zřejmě první, kdo se pokusil založit systém,
pokud můžeme v období středověku hovořit o „systému“,
pro klasifikaci soudobého vnímání zla.
U Bodina nalezneme jednu z prvních definic slova „čarodějnice“.
Cituji:
„Čarodějnice je osoba, která ač zná slovo boží,
usiluje o jednání skrze pakt s Ďáblem.“
Na pomoc s prací si řada čarodějnic vydržovala důvěrníky,
neboli různá stvoření jako například kočky či žáby,
u nichž se věřilo, že v nich přebývají nadpřirozené síly čí démoni.
Vy z vás, dámy a pánové, kdo máte zájem se hlouběji ponořit
do kontroverzního tématu čarodějnictví,
můžete najít dlouhou řadu relevantních informací v pracech
Demonolatria Libre Nicolase Remese
či Compendium Maleficant Francesca Marii Guaza.
Vidím, že vás má skromná rozprava zaujala, pane Corso.
- Chrápal jsem? - Je milé, že se ptáte.
Ne. Nebo jsem si nevšiml. Půjdeme?
- Vy v noci nespíte? - Jako miminko.
Zvláštní.
Vsadil bych dvě Gutenbergovy Bible, že jste půl noci zíral jako sůva.
Patříte k těm štíhlým, hladovým neposedům, z nichž by měl vítr i sám Julius Caesar,
protože klidně bodnou kamaráda do zad.
Ne, že bych čekal, že máte přátel mnoho.
Nebo ano, pane Corso? Takoví jako vy je mají zřídka.
To jsme dva.
Máte samozřejmě pravdu, do vašich přátel mi pranic není.
Náš vztah byl vždy čistě obchodní a tak mi to vyhovuje.
Pracovní a osobní svět by se měly vzájemně vylučovat.
Podívejte, přišel jsem obchodovat, ne klábosit.
Jestli chcete vykládat své filozofie, napiště další knihu.
- Vy mě nemáte moc rád, že? - To nemusím, jste klient a dobře platíte.
Máte privilegium, pane Corso.
Sem vstoupila jen hrstka lidí, toto je má soukromá sbírka.
Někteří knihomilové se zaměřují na gotické romány, jiní na knihy hodinek.
Veškerá má vzácná vydání sdílí hlavní postavu,
Ďábla.
- Můžu se podívat? - Ano.
Proto jsem vás sem vzal.
Jsou krásné, že?
Jemný lesk, vynikající zlacení.
A to nemluvím o staletích moudrostí, které obsahují.
Řada lidí by pro takovou sbírku vraždila.
Ars Diavoli.
Nikde jinde na světě tolik knih na toto téma nenajdete.
Jsou to nejvzácnější a nejvýběrovější vydání, co existují.
Shromáždit je mi trvalo celý život.
Chybělo jen to největší mistrovské dílo.
Pojďte.
- Devět bran Království stínů. - Vy ji znáte?
Ano. Benátky, rok 1666.
Jejího autora a tiskaře Aristideho Torchiu upálila svatá inkvizice
včetně všech jeho prací.
Zachránily se jen tři výtisky.
Jeden.
Podle katalogů jsou soukromí vlastníci tři,
Fargas, Kessler a Telfer.
To je pravda. Ve svých obchodech se vyznáte, přesto se ale pletete.
Podle mého výzkumu je autentický jen jediný.
Ale ví se o třech.
V tom je ten problém.
- Kde jste ji sehnal? - Koupil jsem ji od Telfera.
- Telfera? - Ano, konečně mi ji prodal.
Den před svou sebevraždou.
Dobré načasování.
Silentium est aureum.
- Mlčeti zlato. - Přesně tak.
Říká vám něco Delomelanicon?
Ano, slyšel jsem o něm. Je to mýtus, ne?
- Kniha, kterou měl napsat sám Satan. - Žádný mýtus. Ta kniha existovala.
Torchia ji skutečně sehnal.
Rytiny, které momentálně obdivujete, jsou Torchiovy adaptace Delomelaniconu.
Vytváří takovou ďábelskou hádanku.
Jejich správný výklad za pomoci původního textu
a náležitých informací
má údajně mít moc vyvolat Pána temnoty osobně.
Neříkejte.
Jste věřící, pane Corso?
Myslím tím, zda věříte v nadpřirozeno.
Věřím ve svůj procentuální podíl.
Nemotá se vám z toho hlava?
Co po mě chcete, pane Balkane?
Chci, abyste jel pátrat do Evropy.
Ty další dva výtisky jsou v Portugalsku a Francii.
Chci, abyste našel způsob, jak je porovnat s tím mým,
každou stránku, každou rytinu, vazbu, všechno.
Mám za to, že pravý je jen jeden, a chci vědět který.
Takový výlet vyjde draho.
To je pro začátek. Utraťte, kolik potřebujete.
Co když zjistím, že je váš výtisk padělek?
- To je klidně možné. - Vážně?
Vypadá pravě.
- I ten papír zní košér. - I přesto.
- Něco je s ní špatně. - Ďábel se ne a ne ukázat?
Když se ukáže, že jsou falešné všechny tři, vaše práce skončila.
Pokud se ovšem ukáže, že je některá pravá, budu vás financovat dál.
Chci, abyste mi ji sehnal. Za jakoukoli cenu.
- Je jedno jak. - „Je jedno jak“ zní nelegálně.
- Něco ilegálního byste neudělal prvně. - Ne tolik ilegálního.
Tomu odpovídá tloušťka toho šeku.
Udělejte to dobře a zdvojnásobím ho.
Musí s ní být něco v nepořádku, když ji dáte z ruky.
Mám ve vás naprostou důvěru, pane Corso.
Není nic spolehlivějšího než člověk,
jehož oddanost je na prodej za tvrdé peníze.
Dobré ráno. Jmenuji se Dean Corso.
Moc se omlouvám, že vás obtěžuji zrovna teď.
Moc by mi pomohlo, madam, kdybyste mi řekla, co víte o této knize.
- Není to jedna z manželových knih? - Ano.
Do nedávné doby patřila do jeho sbírky. Prodal ji mému klientovi.
- Snažím se ověřit její pravost. - Říkáte „prodal“?
To je zvláštní, nesmírně si jí vážil.
- O tom prodeji se nezmínil? - Ne. Je to pro mě novinka.
- Kdo ji koupil? - Jeden soukromý sběratel.
- Smím znát jeho jméno? - To se obávám, že je důvěrná informace.
- Jistě bude mít kupní smlouvu, že? - V tom žádný problém není.
Vy se tímhle živíte? Ověřujete pravost vzácných knih?
Jdu po jejich stopách, ano.
- Jste detektiv přes knihy. - Tak trochu.
Nevybavíte si, kdy a kde se váš manžel k té knize dostal?
Ve Španělsku. Byli jsme na dovolené v Toledu.
Andrewa nesmírně nadchla. Zaplatil za ni spoustu peněz.
- Byl fanatický sběratel. - To jsem slyšel.
Ukážu vám to.
- Působivé. - Andrew tu trávil celé hodiny.
- Až příliš mnoho. - Zkusil to někdy?
- Nerozumím. - Tu knihu.
Použil ji někdy k vykonání rituálu za účelem nadpřirozených výsledků?
- To se ptáte vážně? - Ano, naprosto.
Andrew byl trošku výstřední, pane Corso, blázen to ale nebyl.
Je pravda, že se choval…
těch posledních pár dní zvláštně. Zavřel se tu a objevil se leda u jídla.
Toho rána mě vzbudil křik služebné.
Oběsil se.
Ať už dělal cokoli, rozhodně si nedovedu představit,
jak si prozpěvuje nějaké bláboly, nebo se snaží křísit mrtvé.
Ďábla, paní Telferová.
Pomocí té knihy se má dát vyvolat Ďábel.
Sit Luceat Lux.
A tak nechť světlo září.
No, do prdele práce. Kde jsi ji vzal?
Od Balkana. Chce, abych ji prozkoumal.
Balkan vlastní Devět bran?
Nedávno ji získal od čerstvého nebožtika Andrewa Talfera.
Věř Balkanovi. A na co potřebuje tebe? Prodat ji asi neplánuje, ne?
Chce, abych ji porovnal se dvěma dalšími přeživšími kopiemi,
které jsou v Portugalsku a Francii. Takže vyrážím do Evropy.
Porovnal?
Jo. Podle něj je z těch tří pravá jen jedna.
Tahle vypadá dost pravě.
Ježíši, musí stát tak milion dolarů.
- Dobře se o ni starej. - Proto jsem tu.
Potřebuju, abys mi ji schoval.
- Začínám mít totiž vidiny. - Jaké?
Nezvané hosty, neznámé obličeje.
Nevěřím nikomu, ani Balkanovi.
Když o tom přemýšlím, nevím, jestli věřím tobě.
Víš, že bych tě nepodělal, pokud bych neměl dobrý důvod.
Peníze, ženské, obchod, krom toho můžeš být v klidu.
- Vyzvednu si ji po cestě na letiště - Jasně.
- Ty rytiny berou dech. - Nebo nahánějí hrůzu, vyber si.
Úžasné, naprosto úžasné.
Můžu dál?
Posaďte se, prosím.
Přišla jsem projednat obchod.
Když jste za mnou včera přišel kvůli té knize,
byla jsem tak překvapená, že jsem nereagovala patřičně.
Sutečně patřila k Andrewovým nejoblíbenějším.
- To jste říkala. - Ráda bych ji získala zpět.
- To by mohl být problém. - Ne nutně, to záleží.
- Na čem? - Na vás.
Tomu nerozumím. Ta kniha není moje, nemůžu s ní nakládat.
- Pracujete za peníze, že? - Za co jiného?
- Já mám peněz spoustu. - To vám přeji.
Mohl byste nahrát krádež. Váš klient je jistě dobře pojištěn.
- Jsem profesionál, madam. - Profesionální žoldák.
- Žoldáci pracují pro toho, kdo dá víc. - Uživím se.
Můžu vám nabídnout bonus.
- Tohle už se někdy někde stalo. - Já vím. Ve filmech.
A v punčochách měla bouchačku.
Žádná bouchačka.
- Dáte si něco k pití? - Proč ne?
Tak jo, kde je?
Kde je co?
Nevyjebávej se mnou!
To už jsem udělal, ne?
Au!
Ne, počkej!
Tak klídek.
Počkej!
Dovolali jste se do Bernieho vzácných knih.
Po pípnutí nechte prosím zprávu.
Bernie, jsi tam?
Zvedni to.
Bernie?
BERNIEHO VZÁCNÉ KNIHY
Dejte mi minutku, nezdržím se.
- Můžete mě pak vzít na letiště. - Žádný problém, pane.
ZAVŘENO
Bernie?
Ježíši.
Ježíši Kriste.
Bernie.
Žádný problém?
Zastavte.
- Zastavte mi u té telefonní budky. - Žádný problém, pane.
Není teď k dispozici. Mohu se zeptat, kdo volá?
- Dean Corso. - Chcete mu nechat nějakou zprávu?
Ne. Musím s ním okamžitě mluvit.
Obávám se, že je pryč. Pokud mi necháte své číslo,
požádám ho, aby se vám ozval.
Ne, jsem v telefonní budce. Je to naléhavá situace.
Musím s ním mluvit hned. Slyšíte mě? Hned.
Moment.
- Jste tam, pane Corso? - Ano.
Přepojím vás.
- Co pro mě máte, pane Corso? - Víc než jsme si ujednali.
- Jak to myslíte? - Myslím tím, že končím.
- Chci vám vrátit tu knihu. Kde jste? - To mě mrzí pane Corso.
- Ještě nikdy jste mě nezklamal. - Teď je to jiné.
- Pamatujete na Bernieho Armsteina? - Armsteina?
- Jo. - Toho prodavače?
Dal jsem mu tu knihu, aby mi ji pohlídal a teď je mrtvý, někdo ho zabil.
- Kvůli té knize? - Kvůli čemu jinému?
Netvrdil jsem, že to bude snadné. Pokud jde o peníze…
O ty nejde, chci z toho ven!
Tato záležitost je pro mě velmi důležitá, pane Corso, a lakomý nejsem, to víte.
Pokračujte dle dohody a k odměně si můžete připsat další nulu.
Výzva cestujícím do Paříže…
Co? Hej! Kde jste?
Balkane?
Buenas tardes.
Buenas tardes. Por favor.
- Umíte anglicky? - Ano, umím.
Zajímal by mě váš názor na tohle.
Zrovna pro knihaře je to hrozný zlozvyk.
Devět bran, prvotřídní vydání.
Velmi vzácný Telferův výtisk.
- Ano. Bývala vaše, že? - Ano, to bývala.
Prodali jsme ji, když se objevila příležitost.
- Byla příliš dobrá… - Abychom ji prošvihli.
- Úžasný prodej. - Úžasná koupě. Vynikající stav.
- Vynikající. Teď ji vlastníte vy? - Ne. Můj zákazník.
Nikdy bych nevěřil, že se s ní rozloučila, nikdy.
- Ona? - Paní Telferová.
Aha.
- Slyšel jsem, že ji koupil pan Telfer. - Ten za ni zaplatil.
K té koupi ho přiměla ona.
- Nezdálo se, že by ho nějak zvlášť… - Zajímala.
Velmi výjimečný předmět.
- Mohl by to být padělek? - Padělek?
- Slyšel jsi to, Pablo? - Myslel jsem, že jste profesionál.
- O padělání mluvíte lehkovážně. - Až příliš.
Padělat knihu je velmi nákladné.
Dobový papír, správný inkoust, to je příliš drahé, aby se to vyplatilo.
- Ale šlo by to. - Jistě.
- Chtělo by to velké umění, ale ano, šlo. - Myslíte, že je to v tomto případě možné?
Proč se ptáte?
Můj zákazník si přeje ověřit pravost té knihy.
Jmenuje se Balkan. Boris Balkan z New Yorku.
- Každá kniha má svůj vlastní osud. - A vlastní život.
Pan Balkan je slavná sběratel. Není blázen. Musí vědět, že je pravá.
- My to víme. - A on určitě taky.
- Vlastnili jsme ji roky. - Dlouhé roky.
Měli jsme příležitost zkoumat ji pečlivě.
Tisk i vazba jsou fantastické příklady benátského řemeslného umu 17. století.
Nejlepší bavlněný papír odolný zubu času.
Žádné ty vaše moderní dřevěné kaše.
Vodoznaky, inkoust, rodiny písma.
Pokud je to padělek nebo výtisk s dodělanými chybějícími stranami,
- je to mistrovské dílo. - Mistrovské.
Ano.
Studovali jste i ty rytiny? Zdá se, že mají nějaké skryté významy.
Ale jistě. Například tady.
Tahle by se dala vyložit jako varování.
Jako by říkala: „Zkus zajít příliš daleko a padne na tebe nebezpečí.“
V podobných knihách jsou malé hádanky běžné.
Zvlášť v případě tak výjimečného spoluautora.
Spoluautora?
Zřejmě jste v rešerši nepostoupil právě daleko, senor.
Prosím, podívejte se zblízka. Vidíte?
Z devíti rytin Aristide Torchia podepsal jen šest.
Ano. A ty tři zbylé?
To je jedna z nich.
LCF.
- Kdo je LCF? - Přemýšlejte.
- Lucifer? - To od vás bylo velmi bystré, senor.
Torchiu za živa upálili, protože tu knihu sepsal spolu s někým dalším.
No tak. Nemůžete vážně věřit,…
Tuto knihu její autor napsal ve spojení s Ďáblem.
- A šel za to na hranici. - I Peklo má své hrdiny, senor.
- My už jsme se potkali. - Skutečně?
Ano.
Cestujete tímhle vozem?
- Jsem ve vedlejším. - Lůžkovém.
Já jedu tím levným.
- Jste studentka? - Něco takového.
- Mám ráda vlaky. - Ty, ve kterých jsem já?
Vlaky obecně.
- Jak se jmenujete? - Hádejte.
- Zelené oči? - To by šlo. A vy?
- Corso. - To je zvláštní jméno.
Italské. Znamená „běh“.
Mně jako běžec nepřijdete. Spíš takový tichý typ.
No, tak ode mě Balkana pozdravujte.
- Vyřiďte, že dělám, co můžu. - Balkana?
- To je jedno. - Tak se uvidíme.
Možná.
Nepřekvapilo by mě to.
Si?
Dean Corso, pane Fargasi.
Corso. Ale jistě. Pojďte prosím dál.
Díky.
Prosím.
Domov, sladký domov.
- S brandy mě zřejmě neodmítnete, že? - Děkuji vám.
Díky.
- Moc krásné sklenice. - No, jiné mi nezbyly.
- Muselo to tu být krásné. - Bylo.
Staré rodiny jsou ale jako starodávné civilizace, zchřadnou a vymřou.
Tamhle jsou. Všech 834.
Škoda, že jste je neviděl v lepších dobách.
Míval jsem jich 5 000. Ale přežily jen tyhle.
Tak to je sbírka Fargasových.
Musím přiznat, že jsem si ji představoval jinak.
Takový je život, příteli.
Udržuji je ale v perfektním stavu, v bezpečí od vlhka, světla, tepla a krys.
Denně je oprašuji a provětrávám.
O okultních vědách jsou tyto.
Co vy na ně?
- To není špatné. - To není.
Minimálně deset z nich je nesmírně vzácných.
Plancyho Dictionnaire Infernal,
první vydání z roku 1844.
Compendi di Secreti od Leonarda Fioravantiho z roku 1571.
A tady je. V dokonalém stavu.
Tři a půl století cestovala po světě, přesto mohla být klideně vytištěna včera.
Je v pořádku? Nevšiml jste si ničeho neobvyklého?
Neobvyklého? Ne, text je kompletní a rytiny také.
Devět plus titulní strana, přesně jak se píše v katalogu
a stejně jako Kesslerova v Paříži nebo Telferova v New Yorku.
Ano. Ale Telferovi už nepatří. Telfer se zabil.
Předtím ale svůj výtisk prodal Borisi Balkanovi.
Ano, Balkan.
Jak se do nějaké knihy zamiluje, neexistuje příliš vysoká cena.
Ale tuhle já bych neprodal nikdy.
Za žádnou cenu.
To je…
Je to zvláštní, že vás sem poslal, pokud už má…
Máte ji u sebe?
Můžu se podívat?
Znamenitá.
Nádherná.
Totožná.
Dvě z pouhých tří, co vyvázly z plamenů,
se úplně poprvé za více než tři století opět setkávají.
Ano.
Podívejte se tady na tu drobnou nedokonalost, poničené „s“.
Stejný typ, stejný otisk.
Neuvěřitelné.
A vidíte? Nebýt této drobné oděrky na deskách vašeho výtisku,
nikdo by je od sebe nerozeznal.
Kdyby vám to nevadilo, rád bych tu chvíli zůstal a podrobně je prozkoumal.
A co hledáte, pane Corso?
To přesně nevím.
Některé knihy jsou nebezpečné. Nelze je otevírat beztrestně.
To je velká pravda.
No to mě poser.
Tak vás opět zdravím.
- Neříkala jste, že míříte do Sintry. - To vy taky ne.
- Co tady děláte? - Čtu si.
- To vidím. - A narážím na lidi.
Nečekaně.
Ano. Je pravda, že nečekaně.
Jste tu pracovně? Proto s sebou pořád nosíte tu věc?
- To patří do vaší výuky? - Mé výuky?
Získávání přátel a ovlivňování lidí.
- Říkala jste, že studujete. - Vážně?
Tak studuju, svým způsobem.
Mám ráda knihy. A vy?
- Cestujete už dlouho? - Chvíli.
- Na motorce asi nejezdíte, co? - Senor? Promiňte, senor. Máte telefon.
- Já? Jste si jistý? - Ano, senor. Tudy, prosím.
- Ano? - Pane Corso?
Bože můj, jak jste mě našel?
- Postoupil jste nějak? - Postoupil? Jo, dá se to tak říct.
Nuže?
Tady mluvit nemůžu, jsem v hale. Zavolám vám zpátky. Kde jste?
To nevadí, tak ať vám to přepojí na pokoj. Já počkám.
Tak jo. Senor? Promiňte.
- Přepojíte mi to do pokoje? - Ano.
Díky moc.
- Ještě tam jste? - Ano.
Tak jo.
Prostudoval jsem Fargasův výtisk. Je vážně pravý, nebo tak alespoň vypadá.
Odpovídá vašemu, ale nesrovnalosti tam jsou.
Nesrovnalosti?
Ty rytiny nejsou stejné.
Klíče jsou třeba v jiné ruce,
v jedné je průchod otevřené, ve druhé zazděný.
A ještě něco.
Ano, pokračujte.
Ty, které se liší, nepodepsal Torchia, jsou podepsány zkratkou LCF.
- Jste tam? - LCF?
- Kde vůbec jste? - Ten výtisk musím mít, pane Corso.
Sežeňte mi ho.
Starý pán ho neprodá ani kdyby ho to stálo život. To řekl.
Vážně?
Haló?
Minutku!
Jo!
- Kolik je hodin? - Málo, ale musíte jít.
- Jít? Kam? - K Fargusovi.
- U Farguse už jsem byl. - Měl byste tam zajít znovu.
To má být nějaký vtip? Kdo jste?
- Co víte o Fargasovi? - Oblečte se, počkám na vás venku.
- Tím se nezdržujte. Není tam. - Opravdu? A kde je?
Tamhle.
Dobrý Bože.
Chcete dovnitř?
Napadlo mě to, ano.
Vy počkejte tady.
Do prdele.
Tak co, našel jste ji?
Víš, všiml jsem si, že toho víš nějak sakra moc.
- Proč mě pořád sleduješ? Pro koho děláš? - Otázkami jen ztrácíš čas.
Musíme vypadnout. V poledne to letí z Lisabonu do Paříže.
To stihneme.
- Kde se vzalo to „my“? - Jsme dva, ne?
Co se tam stalo?
Tipuju, že ten stařík někoho dopadl při krádeži.
- A co tipuješ, že se stalo jemu? - Utopil se.
A kdo mu pomohl?
- Je mrtvý, tak komu na tom sejde? - Mně.
Mohl bych snadno skončit stejně.
Ne, když na tebe dohlížím já.
- Aha, takže jsi můj anděl strážný. - Když myslíš.
- Někdo si se mnou hraje. - Samozřejmě, jsi toho součástí.
A začíná se ti to líbit.
Gardez la monnaie.
- Dobrý den, Grubere. - Dobrý den, pane Corso.
Rádi vás opět vidíme. Volná místa nemáme,
ale jistě to nějak zařídím.
- Mockrát děkuji. - Děkuji, pane.
NADACE KESSLER
PRŮZKUM KNIH A STAROBYLÝCH RUKOPISŮ
- Prosím? - Dobré ráno, madam.
Kde je prosím Nadace Kessler?
- Ve druhém patře. - Díky.
Dobrý den.
Jsem Dean Corso. Mám schůzku s baronkou Kesslerovou.
Tudy.
Máte 30 minut.
- Ano? - Monsieur Corso.
Ale jistě. Pojďte dál, pane Corso.
Hodně jsem toho o vás slyšela.
- Doufám, že nic dobrého. - To doufáte správně.
Merci, Simone.
To jsem si jistý, baronko, protože hovořit o někom v mé branži dobře
může být profesionálně devastující.
- Bože můj. - Ano, to je ona. Sbírka Kesslerů.
- Váš katalog znám zpaměti. - Je zvláštní, že jsme se ještě nesetkali.
Vaše jméno je mezi obchodníky a sběrateli omílané neustále.
Svou vlastní reputaci ale asi znáte lépe než já.
Ano, člověk má alespoň co do úst, jak se říká.
Vy jste na něčem pracovala?
Na své nejnovější knize: „Ďábel, historie a mýtus.“
Takový životopis.
- Vyjde začátkem příštího roku. - Proč zrovna Ďábel?
Jednou jsem ho viděla.
Bylo mi 15 let a viděla jsem ho tak jasně, jako teď vidím vás.
Láska na první pohled.
Víte, před 300 let by vás za podobný výrok upálili na hranici.
Před 300 let bych to neřekla.
Stejně tak bych nevidělala milion tím, že o tom píšu.
Jo.
Co jste si to přál probrat, pane Corso?
Máte ve sbírce knihu, co bych si rád prohlédl.
- Jde o Devět bran Království stínů. - Tak Devět bran.
Zajímavá práce. Poslední dobou se mě na ni ptá každý.
- Opravdu? - Pojďte se mnou.
Skutečně věříte v Ďábla, baronko?
Dost na to, abych mu zasvětila život i knihovnu.
A to nemluvím o mnoha letech práce.
- Vy ne? - Téměř.
- Tato kniha si žádá jistou míru víry. - Obávám se, že té nyní nemám na zbyt.
Tohle dílo znám skutečně velmi dobře.
Studovala jsem ho roky.
Máte nějaké pochyby o jeho pravosti?
V žádném případě.
- Určitě? - Tuto knihu znám do hloubky.
Sepsala jsem životopis jejího autora.
Ďáblův učeň Aristide de Torchia. Četl jsem ho, skvělá práce.
Odvážný muž. Zemřel v roce 1667 právě kvůli této knize.
Když studoval v Praze temná umění,
získal výtisk obávaného Delomelaniconu.
Tohle je Torchiova adaptace té práce, kterou sepsal sám Lucifer.
Poté, co ho upálili na hranici, byla založena tajná společnost,
s cílem zachovat památku na to dílo a udržet jeho tajemství.
Řád stříbrného hada.
- Sekta? - Takový slet čarodějů.
Celá staletí se setkávali, četli z té knihy a uctívali Pána temnoty.
Dnes se to zvrhlo ve společenský klub znuděných milionářů a celebrit,
co ta setkání zneužívají coby výmluvu pro oddávání se znuděným sexuálním choutkám.
Sama jsem do toho řádu patřila.
Před lety. V mém věku už je ale čas příliš cenný.
Dny mých orgií už jsou navíc sečteny. Řekla jsem jim, ať jdou k čertu.
Je to tedy jen o sexu, nebo…?
Jistě že ne.
Podléhají všichni iluzi, že vděčí za členství v řádu penězům a úspěchu.
- Setkávají se ještě? - Každý rok.
Na výročí Torchiovy smrti.
Termín setkání se již blíží.
- A čtou z té knihy, ano? - Ne přímo z téhle.
Vzala jsem si tu svoji zpět, když získala Liana Telferová tu z Toleda.
Victor Fargas je nevěřící, vždy se toho odmítal účastnit,
tak přirozeně používali Telferův výtisk.
Ne, že by to kdy zabralo.
- Účastnil se toho někdy Andrew Telfer? - Telfer? Ne.
Ta potvora Liana si ho vzala pro peníze.
Ona pochází ze staré, aristokratické, francouzské rodiny Saint-Martinů,
neměli ale ani vindru, a tak Liana použila jeho dolary
na rekonstrukci svého zámku a koupi Devíti bran.
Jestli někdy zjistí, co na těch setkáních jeho žena dělá, nejspíš se zabije.
To je dobré, že to říkáte, baronko, minulý týden se oběsil.
Pro koho přesně pracujete, pane Corso?
Jméno mého klienta je irelevantní, snažím se jen ověřit pravost jeho výtisku,
což je ten, který mu před smrtí prodal Telfer.
To ode mě bylo ale pitomé. Měla jsem to odhadnout.
Už tu nejste dál vítán, pane Corso.
Doufal jsem, že si prostuduji váš výtisk.
To rozhodně ne.
Řekněte klientovi, což může být jedině Boris Balkan,
ať si ho přijde prohlédnout sám. Pokud se odváží.
Vyřiďte, ať neposílá další vlky v rouše beránčím.
A nyní laskavě běžte.
Omlouvám se, jestli jsem obtěžoval.
Děkuji za váš čas.
Netušíte, do čeho se zaplétáte, pane Corso.
Běžte od toho, než bude pozdě.
Obávám se, že to už je.
Ano?
Ano.
Díky.
Jsou rozbité.
Měl bys být opatrnější.
- Potřebuju malou laskavost, Grubere. - Jistě, pane Corso.
Liana Telferová.
Za svobodna de Saint-Martinová, bruneta kolem 40 let, pěkná.
Nejspíš ve společnosti
pána tmavé pleti
s nakrátko střiženými platinovými vlasy
a knírem. Chci vědět, jestli jsou v některém pařížském hotelu.
- To může trvat. - Jistě.
- Začněte pětihvězdami, tam budou nejspíš. - Dobře, pane.
Je vám dobře?
Už mi bylo lépe, Grubere, díky.
Dejte vědět, když je najdete.
Tohle
si dej za krk.
Na tom nábřeží jsi byla vážně skvělá.
Ještě jsem ti nepoděkoval.
Tak jo, podívej,
asi už je na čase, abys mi řekla, co se tu děje.
- Někdo jde po tvé knize. - Nekecej.
A jak do toho zapadáš ty?
No?
Můžu si to vzít na recepci?
Jistě, hned jsem dole.
- Ano? - Něco nového?
Zase páníčkův hlas.
Ne, nic moc, až na to, že se mě párkrát někdo pokusil zabít.
Jo a zabili Fargase.
Někdo ho zabil? Jak to víte?
Viděl jsem ho. A jeho výtisk té knihy. Nebo spíš to, co z ní zbylo.
Někdo z ní vytrhal ty rytiny a zbytek se pokusil spálit.
- Co vy na to? - Je to tragédie.
Co baronka Kesslerová? Jak jste si dnes sedli?
- Kde přesně jste? - Co její výtisk?
Proč mám dojem, že mi celou dobu dýcháte na krk?
Jste moje investice, pane Corso. Jen se o ni starám.
Stará paní tvrdí, že její výtisk je pravý, pořádně jsem ho ale prohlédnout nemohl.
Vyhodila mě hned, jak uhodla, že za mojí návštěvou stojíte vy.
Nejste zrovna její nejmilejší kniha, jestli mi rozumíte.
Musíte za ní znovu.
Děláte si srandu? Viděl jste tu sekretářku?
Zkuste to o obědové pauze.
Haló?
- Nemáte tu kopírku? - Ano, monsieur.
- A můžu si něco okopírovat? - Jistě, monsieur.
Ano.
Dobrý den, baronko, to jsem já, vlk v rouše beránčím.
Myslela jsem, že jsem se vyjádřila poměrně jasně, pane Corso.
No, já jsem vám něco přinesl, baronko.
Jdu s nabídkou míru.
Dovolíte mi vám ji dát?
Prosím?
Napřed bych se rád omluvil. Měl jsem vám říct hned, že dělám pro Borise Balkana.
Bylo bláhové myslet si,
že ošálím někoho tak prozíravého jako jste vy.
Odpusťte mi, prosím.
Lichotky vám nijak nepomůžou, pane Corso.
Přejděte k věci.
Jistě.
Tohle
je pro vás.
Co to je?
Co to má být?
Říkala jste, že Devět bran znáte skutečně velmi dobře.
Ale srovnala jste někdy svůj výtisk se zbylými dvěma?
Ne. Proč?
Tak to byste měla.
Tohle jsou kopie rytin v Balkanově knize.
- Zjistíte, že se některé od vašich liší. - Liší?
Pochybujete tedy o pravosti mého výtisku, že?
Jestli je nabídka míru toto, nechte si ji a běžte.
- Mých Devět bran je zcela ryzích. - To nezpochybňuji, baronko.
Podle mě jsou pravé všechny tři.
Pravdou ale zůstává, že vykazují rozdíly.
Rozdíly?
To by byl velký objev, kdyby to byla pravda.
Jak si můžete být tak jistý?
Tyhle už jsem porovnal s Fargasovými rytinami a v jeho výtisku…
jsou tyhle klíče ve druhé ruce.
A tady nebyl tenhle vchod zazděný.
A na téhle rytině visel ten muž za druhou nohu.
- No? - No co?
Podívejte se pořádně, baronko,
Ty věže. Ve vaší knize jsou tři
a v Balkanově čtyři.
Úžasné.
Jsem přesvědčený, že tu někde bude ještě třetí.
Tři rozdíly ve třech výtiscích dávají dohromady devět.
Náhoda, nebo něco víc?
Možná Torchia ukryl tajemství Deváté brány ve třech knihách a ne v jedné.
Musím uznat, že jsem ohromena.
To na celou věc vrhá úplně jiné světlo.
Máte mé povolení pokračovat ve vyšetřování, pane Corso.
Času máte, kolik potřebujete.
Na toto se mé povolení nevztahovalo, pane Corso.
V mé knihovně nekouří nikdo.
PROMIŇ, FRIEDO, VIDĚL JSEM TO PRVNÍ! BORIS
Baronko?
Promiňte. Z mého pokoje se něco ztratilo.
- Byl tam někdo, když jsem byl pryč? - Jen vaše manželka, pane.
Moje manželka? Já žádnou nemám.
Omluvte mě, monsieur. Ano?
Ano, stojí tu přede mnou. Jistě.
To je pro vás, monsieur. Kabina dvě.
- Ano? - Co je nového?
Nového? Tak počkejte. No...
Jo, dobrá zpráva je, že se mi povedlo prozkoumat výtisk staré paní
a tři rytiny byly podepsané LCF. Špatná zpráva je,
že ji někdo uškrtil a z její sbírky si udělal táborák.
- Celkem tragédie, nemyslíte? - Teď jsem to chtěl říct.
Ano. Je to to samé, jako s Fargusem.
Mám za to, že vytrhali ty rytiny, a teprve potom to tam podpálili.
- Takže už mají dvě sbírky. - A můj výtisk?
Už jsem se poučil a nenosím ho u sebe.
- Jinak už z něj mohl být dým. - Výborně. Dobrý nápad.
Tak když jsou dva výtisky ze hry, máte zřejmě hotovo.
Zbývá už jen, abyste mi vrátil mou knihu.
Jsem v hotelu Ritz, můžete si tu rovnou vyzvednout šek.
Co třeba za půl hodiny?
Mám ještě jednu špatnou zprávu.
- Já ji nemám. - Nemáte ji?
Někdo mi ji ukradl z pokoje.
Pořádně mě teď poslouchejte, pane Corso.
Myslím, že už máte jistou představu o tom,
kam až jsem připraven zajít, když něco chci.
Pokud mi promptně nevrátíte, co mi náleží,
tak zjistíte, jak daleko umím zajít.
- Kde je? - Kde je co?
Ta kniha. Kde je?
Byla bych tu, kdybych ji ukradla?
Měl bys už být chytřejší.
Musím se za svého mladého kolegu omluvit, pane Corso, to bylo neomluvitelné.
Je to ona?
Ne, pane. Byla vysoká, tmavovlasá, velmi moderní a elegantní.
Což mi připomíná, že pro vás mám ty informace.
Ta dáma a pán, které jste zmiňoval,
jsou ubytování v Hotelu Plaza Athena, apartmán č. 209-211.
Moc děkuji, Grubere, jsem váš dlužník.
- Potřebuji rychle taxi. - Zavolej taxi. Rychle.
Tohle pošlete do Ritzu panu Balkanovi. Píše se to B-A-L-K-A-N.
JE TO TA TELFEROVÁ! CORSO
- Ihned to odfaxujte. - Jistě, pane.
Vždy jsme vám rádi k službám.
Jdeš?
Monsieur.
Bonjour.
- Co máš v plánu, když je najdeš? - Nejspíš schovat se za tebe.
Tamhle jsou. To jsou oni.
Měli bychom zavolat taxi, než vyrazí pryč.
Pojď.
Už odchází.
Jedeš se mnou?
- Nemohla jsi vzít něco nenápadnějšího? - Nebuď tak vybíravý.
Někdo by pro jízdu tímhle vraždil.
Nemůžeme jim být za zadkem dlouho, začne to být podezřelé.
Jak vypadám?
Směšně.
Drž se.
Vyber si.
Ne, ty vyber.
- Ty víš všechno. - Když myslíš.
Ztratili jsme je.
Touhle rychlostí sotva.
- Museli jet na druhou stranu. - Jako že přece jen nevím všechno?
Otoč se.
Atraktivní bruneta kolem 30. Jak že se jmovala?
- Telferová. Liana Telferová. - Ne, za svobodna.
- Saint-Martinová. - Dívej.
Monsieur?
- Ano, pane? - Hledáme dům paní de Saint Martinové.
Myslíte tedy zámek?
Zámek, já to věděl.
- Kde ten zámek je? - Dejte se touto ulicí a za kostel.
- Díky. - Pane.
Jeď dál.
Vidíš je tam někde?
Ne.
- Promiň, že tě takhle ruším. - Co tady děláš?
Jen jsem se stavil pro tu knihu, co jsi mi ukradla z pokoje.
- Ta kniha je moje. - To už jsme jednou probrali.
Manžel mi ji dal.
- Neměl právo ji prodat! - Prodal ji ze msty. Co se stalo?
- Přistihl tě s tím albínem? - Co si to dovoluješ?
Hlídej ji.
- Ne. - Dávej pozor, kouše.
Zdravím.
Ani hnout!
Ani jeden.
Vezmi tu knihu.
Tady je nezabíjej, bude tu nepořádek.
Vezmi je dolů.
Ty jdi první.
Ty za ní.
Dolů.
Otvři ty dveře.
Pozor!
To jsem netušila, že tohle umíš.
Zůstaň tu a kryj mě.
Já jdu dolů.
Bláblity blá.
Bláblity blá!
Bláblity blá.
Rozhlédněte se kolem sebe. Co vidíte?
Partu šašků v nóbl šatech.
Myslíte, že Pán temnoty by se vážně ráčil ukázat před někým jako jste vy?
Nikdy to neudělal ani neudělá. Nikdy.
Čtete z téhle knihy.
O její skutečné síle nemáte ale ani ponětí.
Její tajemství jsem objevil jen já.
Jen já jsem pronikl do mistrova velkého díla.
Pouze já si zasloužím požívat plody tohoto objevu.
Absolutní moci určovat svůj vlastní osud.
Jsi šílený, Borisi. Vrať mi ji!
Ty, Liano de Saint Martinová,
neseš ještě větší vinu než zbytek této ubohé lůzy.
Ty aspoň tušíš, co tahle kniha ve správných rukou dovede.
Přesto se propůjčuješ těmto trapným procedurám,
těmto orgiím stárnoucího masa pořádaných ve jménu našeho Pána.
Jsi šarlatánka!
Corso, ne!
Nedělej to.
Nech to být.
Co to s tebou je?
Právě někoho zavraždil na veřejnosti. Jsi z obliga
za ty zbylé vraždy.
- Měl bys být vděčný. - Jsem nadšený!
- Už nemusíš dělat tu práci. Co víc chceš? - Ty víš, co!
Počkejte na mě!
Ty mě nevezmeš na projížďku?
- Celou dobu pracuješ pro něj. - Vtipné, já myslela, že pro něj děláš ty.
Do prdele.
PROMIŇ, VIDĚL JSEM TO PRVNÍ!
- Prosím, pane, už jsou suché. - Děkuji, madam.
- Madam! - Ano?
Kde to je?
Bernarde? Můžeš mu ukázat...?
Tady.
Ano.
To je ono.
Vše je připraveno.
Jedna.
Čtyři.
Tři, šest, sedm,
pět, osm, dvě, devět.
Záhada je konečně vyřešena.
Cestovat tiše po dlouhé a klikaté cestě,
vzdorovat ranám osudu a nebát se ni oprátky, ni ohně,
hrát největší z her, zvítězit a nic nezaplatit,
znamená vysmát se zvratům osudu a dostat se konečně ke klíči,
jenž odemkne
Devátou bránu.
Corso.
Co jste čekal? Zjevení?
Nejste tu vítán, pane Corso. Odejděte.
Krom mě se vám tu dnes nikdo nezjeví.
V mé newyorské kanceláři najdete šek s celou částkou.
Zabíjel jste pro ně.
- Jsou cennější než peníze. - Nekonečně cennější.
Teď už jsou ale moje.
Ne vaše.
Víte co, Corso?
Navzdory rozdílům mezi námi
pro vás mám slabost.
- To mě dojímá. - My dva máme něco společného.
Sdílíme stejnou vášeň.
Jste tím už taky tak posedlý, že?
Bohužel pro vás, určil osud jen jednoho z nás, kdo jej naplní.
Nic mi nedlužíte. Teď prosím běžte.
S prázdnýma rukama neodejdu.
Na to ani nemyslete.
Ustupute.
Myslel jsem, že jste schopnější.
- Slyšel jste, ustupte. - Dejte to pryč, to není váš styl.
Zdá se, že jste konečně našel své místo.
To se mi líbí.
A teď...
se můžete dívat.
Vstupuji na neprobádané území.
Dávám se na cestu, která vede na úroveň
Bohu.
Vy se mnou jít nemůžete.
Cestovat musím sám.
Můžete se ale dívat
a žasnout.
- To je od vás moc hezké. - To rozhodně je.
Někteří lidé byli upáleni zaživa
nebo vykucháni za pouhé mrknutí okem
na to, čeho vy budete za chvíli svědkem.
Věrně se ti oddávám, mistře.
Zaslibuji se ti tělem i duší.
Nedej mi pocítit strachu z oprátky, ni ohně či jedu,
vymaž mě z Knihy života a zapiš do Černé knihy smrti.
Přijmi mě u Deváté brány.
Nechť se tak stane…
teď!
Ano.
Cítím, jak se do mě valí síla jako elektrický proud
a činí mou mysl i tělo všehoschopné.
Jsem nezranitelný.
Jsem nepřemožitelný.
Mohu létat vzduchem.
Můžu kráčet po hladině.
Pohleďte. Nořím ruce do ohně.
Necítím horko.
To je super. Dejte ještě něco.
Sic dedo me.
Sic exeo me!
Sic damno me.
To je zázrak.
Nic necítím.
Vůbec nic!
Takže to je celé?
Hra skončila?
Pro Balkana ano. Pro tebe ale ne.
Proč to Balkanovi nevyšlo?
Ta devátá rytina byla padělaná.
A kde je ta pravá?
Chci ji.
Dochází ti benzin.
OBCHOD
BRATŘI CENIZOVI
Jo, mami!
P & P CENIZOVI RESTAUROVÁNÍ KNIH
Dobrý den.
- Bratři Cenizovi? - Co?
- Bratři Cenizovi? - Pepe Lopez, Ricardo Herrera.
Jo.
Umíte anglicky?
Slez dolů.
Uhněte, potřebujeme místo. No tak.
Uhněte.
Opatrně. Pomalu, je to těžký.
Co to...
Už to bude.
A je to.